Nädala mõte
- Üksikasjad
- Arne Hiob
Tee mind terveks, Issand, siis ma saan terveks; aita mind, siis ma saan abi. (Jeremija 17:14)
Noored mõtlevad ilmselt vähem tervisele kui vanemad inimesed. Inimene mõtleb ikka sellele, kust king pigistab. Kui tervis on hea ja vastupidavus suur, pole eriti põhjust mõlgutada keha ja hinge hooldust puudutavate kõrvaliste asjade üle. Parem tegelda peaasjaga: kaasajooksmisega kirevas maailmas, läbilöömisega elus ja töös.
Noored mõtlevad ilmselt ka Jumalale vähem kui vanem rahvas. Inimene mõtleb sellele, kuhu küünib ta pilk. Kuni meeli ja mõtteid täidavad ainult maised asjad üha heitlikumaks muutuvas maailmas, võib sünnipärane Jumala-aimdus üldse taanduda. Siis kerkivad üles tuntud kujud, kes taovad uhkelt rusikaga rinnale: „Mina olen ateist!“
Aga kui elatud aastate arv aina kasvab, liikumine muutub juba aeglasemaks ja terviski hakkab logisema, siis enam ei pääse kaugemale mõtlemisest. Siiski võib inimene endiselt teha üsnagi kummalisi mõttekäike. On neid, kes mitte ainult ei usu Jumalat, vaid nad ei usu arstegi – ehkki tohtreid võib täiesti silmaga näha ja käega katsuda. Õigem olevat alternatiivmeditsiin jms. Nii upitatakse endiselt omaenese ego: mina tean paremini kui arstid, tean Jumala suhtes kõike paremini ja tean üldse kõike paremini. Nii elades ei näe me ikkagi veel iseendast ega oma maisest maailmanatukesest kaugemale.
Alles seal, kus meie tunded ja mõtted tormavad sõna otseses mõttes lõpmatusse ning hüüame siis kogu südamest: „Tee mind terveks, Issand!“, võime saada abi. Jumala-kogemust on õigesti määratletud kui lõpmatusekogemust. Nii nagu lõpmatust, ei suuda me Jumalat määratleda, ent järele mõeldes võime möönda: nagu lõpmatus pole paljas tühjus, ei ole ka Jumal olematus. See, kes on valmis oma piiratud maailmast kaugemale kaema, muutub võimeliseks märkama ka igaviku imelisi jälgi meie elus.
Kuidas võib siis Jumal teha meid terveks? Vahest teeb usk meid terveks? Öeldakse ju vahel, taas sõrme üleval hoides: „Usku peab olema!“ Inglise kirjanik ja mõtleja Gilbert Chesterton on seisukohal, et juba müstilised kogemused, kus aimame salapärast teispoolsust, teevad meid terveks. Pole sugugi nii, nagu sageli arvatakse, et need olevat inimese vaimsele tasakaalule ohtlikud. Faktid ja ajalugu räägivad sellele risti vastu.
„Müstika hoiab meid vaimselt tervetena. Niikaua kui teil on müsteeriume, olete terve; kui te müsteeriumid hävitate, jääte haigeks. Tavaline inimene on alati vaimselt terve olnud, sest ta on ikka müstik. Ta möönab, et maailm on mõistatuslik.“ Ta jätab endale vabaduse kahelda, kuid ka vabaduse uskuda, arvestada nii religiooni kui ka teadust. „Kui ta näeb kahte tõde, mis näivad teineteisele vastu rääkivat, võtab ta omaks mõlemad ja vasturääkivuse ka veel. Tema vaimne nägemine on stereoskoopiline nagu füüsilinegi nägemine: ta näeb kaht erinevat asja korraga, seetõttu näeb ta paremini.“
Kas seega usk Jumalasse võib meid teha terveks? Kahtlemata, sest usk läheb müstikast veel kaugemale, omandades kogemuse tihenemise kaudu veendumuse Temast. Usu kaudu – ehk täpsemalt: usus antud kontakti läbi – teebki Jumal meid terveks, nagu palub prohvet Jeremija. Sest me näeme avaramalt ja leiame sellist abi, millele me omas – olgu nooruslikus või üldse lapsikus – piiratuses enne ei olnud osanud mõeldagi.
Ei tule arvata, et nüüd tuleb ainult eestpalve abil Jumala poole võidelda haiguste vastu, mis nii või teisiti tabavad inimesi. Ei, Jumal ise on andnud meile kultuurikohustuse, kui ta käskis valitseda muu looduse üle ja teha seda heaperemehelikult „rohuaeda hoides“ (1 Ms 1:28 ja 1 Ms 2:15). Kultuuri hulka kuuluvad ka arstid, keda tasub heade spetsialistidena usaldada. Aga viimselt on meie kõigi elu ja oskused Issanda käes. Seepärast tuleb ka Tema abi paluda, Teda kiita ja tänada. Siis oleme vaimselt terved ja leiame ihulikkugi abi.
- Üksikasjad
- Jaan Tammsalu
Ei suutnud nad meile presidenti ära valida! Eks ongi raske valida, kui kandidaate palju ja igal neist palju häid omadusi ja ükski pole ka ilma puudusteta. Palusin valimiste eel Jumalalt, et Tema tahtmine sünniks, ja kui kuulsin, et seekord jäi jälle president valimata, võtsin seda nii, et küllap seegi võis olla Tema tahtmine.
See, et inimesed peavad tegema valikuid erinevate inimeste vahel, on mõistetav. On oluline, et selliste valikute juures ei kaoks armastus. Imestasin, kui kuulsin möödunud nädalal mitmeid inimesi, keda olin pidanud sügavalt usklikeks, üliteravalt kritiseerimas mitmeid presidendikandidaate. Neil olid oma lemmikud ja tundus, et nende lemmikud olid nende jaoks kui veatud, ideaalsed inglid, aga teised nagu rumalad kuradid. Kritiseerides muututi kurjaks. Mõtlesin, kas nii olid mõned mõistnud eelmise nädala juhtmõtet kristlase vabadusest. Tuli meelde üks Uku Masingu karm väide, et eestlaste jaoks on vabadus sageli vaid vabaduseks tabada ja rabada.
Millest soovitab mõtelda alanud nädal? Armastusest. Juhtsalmiks on 1. Johannese kirja 4:21. See käsk on meil Temalt endalt – et kes armastab Jumalat, armastagu ka oma venda.
Kutsun Sind mõtisklema Pauluse sõnade üle. I Kor 13:13 ja 8a. Ent nüüd jääb usk, lootus, armastus, need kolm, aga suurim neist on armastus. Armastus ei hääbu kunagi. Aamen.
Smürna piiskop Polykarpos, armastuseapostel Johannese õpilane, on kirjutanud kristlastele: „Usk on meie kõikide ema. Lootus kõnnib tema jalajälgedes ning viimaks tuleb armastus Jumala ja inimeste vastu. Kui keegi tõesti järgib neid põhimõtteid, siis vastab ta kõikidele pühaduse nõudmistele, sest kellel on armastus, see on patu haardeulatusest väljas. Tulge kokku, hoidke tõde ja armastage üksteist nagu vennad ja õppige üksteise teelt kõrvale astuma. See on tee, mille andis teile Kristuse vaim, kes ei kohelnud kedagi teisiti kui lahkuse ja armastusega, sõltumata sellest, kui vaene, patune või kõrvalejäetu keegi oli. Aidaku Jumal meil usus ja tões kasvada lahkuses, mis kunagi ei hälbi, ja igasugusest raevust hoidumises. Õpetagu Ta meile kannatlikkust ja sallivust teiste vastu ning rahulikku ja puhast elu. Andku Jumal teile ja kõikidele, kes Temasse nüüd ja tulevikus usuvad, koht oma pühade hulgas.
On kõneldud, et enne 1917. aasta laastavat revolutsiooni toimunud viimasel õigeusu kirikukogul olid kokkutulnud kirikute juhid ja koguduste esindajad vaielnud tuliselt preestrite rüü värvide ja kuju üle. Mõne aja pärast tapeti tuhanded preestrid, hukkusid miljonid usklikud ja uskmatud, hävitati kümned tuhanded kirikud. Ainuüksi Peterburis, kus enne revolutsiooni oli 400 tegutsevat kirikut, oli kaheksakümnendatel alles vaid 14 pühakojana tegutsevat kirikut.
Vahetevahel ma imestan ka täna – mis on see, mida peetakse tähtsaks, mille pärast kakeldakse, ollakse valmis ka pikaajalist sõprust üles ütlema? Olgu see vanematest jäänud võsastunud maatükk, mis ajab õed-vennad tülli, või kirikus vaidlus selle üle, kas vaimulik peaks kandma musta või valget ametirüüd, või jumalateenistusel veidi häält tegev laps, kelle vanemale öeldakse väga valusaid sõnu. Hetke pärast heliseb halvasti ütleja kotis mobiiltelefon ja ta ei suuda seda kuidagi vaigistada.
Meil kõigil on oma puudused. Meist keegi ei ole veatu ingel ja sageli läheb nii, et need, kes teisi mõne pisikese komistamise eest kõige karmimalt paika panevad, komistavad ise nii, et paljud killud on taga. Kui õiget usku kaitstes kaotatakse armastus, siis pole kaitsjatel varsti ka lootust, et nende usk neid päästab. Lõpuks taipavad kaklejad, et nad on üksi – isegi nende lähedased hakkavad nendest eemale hoidma. Kuulame uuesti Smürna Polykarpost: „Tulge kokku, hoidke tõde ja armastage üksteist nagu vennad ja õppige üksteise teelt kõrvale astuma. See on tee, mille andis teile Kristuse vaim, kes ei kohelnud kedagi teisiti kui lahkuse ja armastusega, sõltumata sellest, kui vaene, patune või kõrvalejäetu keegi oli. Aidaku Jumal meil usus ja tões kasvada lahkuses, mis kunagi ei hälbi, ja igasugusest raevust hoidumises. Õpetagu ta meile kannatlikkust ja sallivust teiste vastu ning rahulikku ja puhast elu.“
- Üksikasjad
- Jaan Tammsalu
Mis on meile oluline? Meie tervis? Mida me selleks teeme, et tervist hoida? Mida ja millal sööme, joome, kui palju jalgsi liigume, ennast liigutame? Paljude jaoks on tervis väga oluline, kuid osad teevad või jätavad tegemata kõik, et see oluline võimalikult kiiresti kaoks. Paljud väidavad, et nende jaoks on tähtsaim nende perekond, aga kui vaadata, kuidas nad elavad ja millele aega kulutavad, teevad osad nendest nii vähe kui võimalik, et olla oma lähedastega koos. Pole aega isegi kord päevas koos söögilauas istuda ja mõned sõnad juttu ajada.
Paljude inimeste jaoks on ülitähtis see, mida teised inimesed nendest arvavad. Nad teevad kõik, et võõraste inimeste arvamus nendest oleks hea. Need arvamuste pärisorjad lihvivad fassaadi ja kulutavad sellele liiga palju. Keegi tähelepanelik on öelnud: „Mu ümber on nii palju minu eluga kursis olevaid inimesi, et vahel tahaks neile juurde astuda ja küsida: „Vabandage palun, kas te võiksite mulle öelda, kuidas mul läheb?“.“
Kas nad teavad? Vaevalt. Kas see on tähtis, mida nad teavad ja arvavad? Vaevalt. Kui me kulutame liiga palju oma lühikesest maisest elust fassaadi lihvimisele, soovides võimalikult paljudele meeldida, võib meil see elu siin jääda elamata, armastus kogemata ja kinkimata. Elame siin igavat elu ja igavik jääb igavesti tulemata.
Kas me oleme mõelnud, miks ütlevad Uues Testamendis väga kõrge enesehinnanguga inimesed, kellest ka paljudel teistel on arvamus kui eeskujulikest, laitmatutest usklikest, et Jeesus on patuste ja tölnerite sõber? Äkki Ta ongi nende sõber, kelle fassaad ei ole laitmatu, kes ei suuda kaasinimeste eest oma vigu varjata, keda kritiseeritakse, maha tehakse, sõnade ja tegudega oma ligimeste poolt hävitatakse? Üks osa nendest vajavad Jeesust Tema armastuse pärast, Tema halastuse pärast, Tema tervendavate, vabastavate sõnade pärast: „Su patt on sulle andeks antud!“ Ja kui nad ei suuda uskuda, et need võimsad sõnad ka nende kohta käivad, võivad nad vaadata ristile – sellele suurimale tõestusele, et Jumala Poeg on jätnud oma elu selleks, et meie süütunne ei saaks meid enam närida, meid pidevalt hirmu all hoida, et meie patt ei saaks meid hävitada. Jumal ütleb meilegi täna oma prohveti läbi: „Ma kaotan su üleastumised nagu pilved ja su patud nagu pilvituse. Pöördu minu poole, sest ma lunastan sinu!“ (Vt Jes 44:21–23.)
Täna me võime kindlalt väita, et loodu lunastamine on toimunud, kuid selleks, et meie võiksime sellest osa saada, tuleb meil pöörduda selle armulise Jumala poole, see lunastus usus vastu võtta ja lunastatuna ka nii elama hakata, et Lunastaja tahe hakkab meie elus sündima. Ja veel – kui Jumal laseb oma prohvetil kuulutada oma rahvale rõõmusõnumit, siis Ta ei ütle, et Ta on otsustanud meile mõned patud andeks anda, mõned meie eksimustest unustada. Ei! Ta teab, et meie üleastumisi on palju, meie pattusid on palju, ja ta teatab: „Ma kaotan su üleastumised nagu pilved ja su patud nagu pilvituse.“ Ta kaotab need kõik. Ta lunastab meid kõigest, mis võiks meid hävitada, igavesse hukatusse viia. Ta lunastab, ostab vabaks ja unustab selle kõik, mille Ta meile on andestanud. KÕIK! Miks? Sest Tema on meid valmistanud. Tema on meile kinkinud elu ja Tema tahab, et me ei hukkuks. Tema tahab, et me pääseksime, elaksime igavesti. Ta hoolib lõpmata palju oma loodust. Kas me usume sellesse? Kas see üldse huvitab meid? Või on meie jaoks kordades tähtsam see, kellest saab mõneks ajaks meie president või mis saab meie pensionitest ja muu ajutine?
Üks meie koguduse liige rääkis mulle hetkest, mis pani teda imestama. Tema ligi saja-aastane ema oli ristsõnade lahendamisel hätta jäänud. Ta ei teadnud vastust küsimusele, kuidas võib nimetada Jeesus Kristust. Poeg ei osanud ka kohe öelda ja äkki vastanud selle memme pojapoeg: „Lunastaja“. See sobiski. Vastaja isa imestas, sest tema meelest ei olnud tema muidu tark, tubli ja edukas poeg siiani kiriku ja kristluse vastu mingit huvi üles näidanud. Ja ometi tema teadis – Jeesus Kristus on Lunastaja. Küllap teame ka meie, aga kas see teadmine ka muudab midagi meie elus? Mis on meie jaoks tähtis? Kas selle hulgas on koht ka lunastusele ja selle usus vastuvõtmisele? Nii kaua, kui see on meie jaoks veel võimalik.
Paulus ütleb (Gal.5:6), et Kristuses Jeesuses maksab ainult usk, mis on tegev armastuse läbi. Tähtsaima silmis, Tema silmis, kellest sõltub meie elu iga hetk ja igavik, on tähtis ainult usk, mis on tegev armastuse läbi. Ja prohvet annab Jumala rahvale teada, et uks, mis sellise teotseva armastusega usuni viib, on meile avatud. Jumal ei unusta, ei hülga oma rahvast – Ta ei unusta oma looduid.
Läbi ristimise muutub inimese suhe Jumalaga lapse ja isa suhteks. Meid on lunastatud. Läbi ristimise oleme me saanud selle Jumala lasteks, kes on oma loodud inimlapsi nii armastanud, et on meie päästmiseks lasknud ristil surra oma ainusündinud Pojal.
Prohvet ütleb: „Hõisake, taevad, et Issand seda teeb, hüüdke, maa sügavused, rõkatage rõõmust, mäed, metsad ja kõik metsapuud, et Issand lunastab Jaakobi ja ilmutab Iisraelis oma au!“
Kõige enam kurvastavad mind inimesed, kes võtavad kõike head ja ilusat kui enesestmõistetavat. See on normaalne – nad oleksid selle nagu välja teeninud. Ja nad näevad vaid halba, märkavad vaid seda, mille pärast vinguda, viriseda, kritiseerida, maha teha. Sellised suudavad oma suhtumisega isegi pilvitu taeva pahameele ja kriitikapilvedega katta.
Ma usun, et üheks hea ristiinimese tunnuseks on hästi arenenud tänulikkuse ja imestamise võime. Mõtlesin, miks kutsub prohvet taevaid hõiskama, maa sügavusi hüüdma, mägesid, metsi ja kõiki metsapuid rõõmust rõkatama selle pärast, et Issand lunastab oma rahva ja ilmutab oma au, kaotades nende üleastumised nagu paksu pilve ja patud nagu pilvituse. Äkki selle pärast, et inimesed ei oska selliste asjade üle rõõmustada, tänulikud olla. Kõigega on võimalik ära harjuda. Ka kõige heaga.
Prohvet on hämmastunud sellest sõnumist, mida Jumal laseb tal oma rahvale kuulutada. Ta kutsub taevaid hõiskama, maa sügavusi hüüdma, mägesid, metsi ja kõiki metsapuid rõõmust rõkatama selle pärast, et Issand lunastab oma rahva ja ilmutab oma au, kaotades nende üleastumised nagu paksu pilve ja patud nagu pilvituse. See ongi hämmastav ime, millega me ei tohiks iial ära harjuda, tuimaks muutuda, seda normaalseks pidama hakata. See on hämmastav arm! Ja kui seda nii vastu võtame, toimub vabanemine. Orjast saab vaba. Patu orjast saab vaba inimene, kes jagab seda armastust, mida ta on Jumalalt vastu võtnud, inimestele, kellega ta kokku puutub. Eelkõige oma lähedastele. Ta ei karda armastada, ütelda head, teha head, hoolida nendestki, kelle fassaad pole laitmatu. Ta ei halvusta neid, ei tuleta mingilgi moel neile meelde eksimusi, mida tema on neile andestanud. Ja tema jaoks on andeksandmine lõpmata lihtne. Ta teab, et kõigeväeline Jumal, kõige loodu Looja on talle andestanud täielikult, absoluutselt, lõplikult. Jumala Poeg on andnud ristil meie eest oma elu – seda kõike on nii lõpmata palju, et see ajab andekssaanul üle äärte. Ta ei oska olla andeksandmise, armastuse ja hoolimisega kitsi.
Kõik algab meie suhtest Jumalaga. Kui see suhe on korrast ära, katkenud, rikkis, on ääretult raske hoida korras ka suhteid kaasinimestega ja kogu muu Jumala looduga. Jumala andestuse kogemine, vastuvõtmine muudab kogu maailma. Isegi tähed on seejärel teistsugused kui enne seda. Rääkimata inimestest.
Süütunne kibestab, muudab negatiivseks, suurendab kriitikameelt. Idas öeldakse, et teiste patud on su omaenda meeleplekkide peegeldus. Kui sa ei suuda uskuda, et sinu patud on sulle andestatud, siis muutud sa eriti nõudlikuks teiste suhtes. Sa pole millegagi ega kellegagi rahul. Kuid kui me tunneme, et need sõnad võivad kõnelda ka meist, siis tasub meil mõelda Jeesuse hoiatavale ütlusele Meie Isa palve seletuses, et kui meie ei suuda andestada oma võlglastele, siis ei andesta Jumal, meie Taevane Isa, ka meile.
Pühakirja sõnum on aga rõõmusõnum absoluutsest lunastusest, täielikust andestusest, hämmastavast armust. Ja see on rõõmusõnum sulle ja mulle! See on ime!
- Üksikasjad
- Arne Hiob
Sa kiskusid välja mu hinge surmast, mu jalad libisemisest, et ma kõnniksin Jumala ees eluvalguses (Ps 56:14).
Me kõik vajame olla hoitud ja päästetud. Surm viib ootamatult ära meie lähedasi, meie enda jalad kipuvad libisema, valgusest võib jääda me elus vajaka. Kuid see pole kõik. Ka Jumala poolt päästmise kogemus võib tabada inimest tänapäevalgi. Seepärast sobivad kuuldud psalmi sõnad hästi uue töönädala algusse.
Aga küsimused kerkivad meis sellegipoolest. Miks peab ikka olema, et elus endid ära lööme, kriimustada saame, hirmu peame tundma? Miks ei võiks me elutee olla sile ja laitmatu? Mis oleks viga ainult allamäge kulgeda mööda laia ning sujuvat teed? Miks tuleb sageli mäkke ronida mööda kitsast ja krobelist rada?
Need mõtted tulid mulle järsku pähe, kui viibisime hiljuti Patmosel, Egeuse mere saarel, kus ilmutati apostel Johannesele Ilmutusraamat. Vana tee ilmutuskoopa poole mäeveerul ja püha Johannese kloostri suunas mäetipul oli ehtne jaitso-kamennaja doroga, st munakivitee. Kivid ei olnud aga lihvitud nagu Tallinna vanalinnas, vaid krobelised. Küllap kõndijaid ei ole olnud nii palju kui meil, sest mööda lauget ja laia asfaltteed, mis lookleb praegu ümber mäe, saab tippu tõusta palju kergemini ja sujuvamalt. Moodsal ajal püütakse ju kõike ära siluda, et me – Jumal hoidku! – ei saaks elus kriimustada. Üldine lihvimisprotsess on tabanud ka Johannese Ilmutusraamatuga seotud püha saart. Loomulikult on igasugune kordategemine hea – kuid meie valisime siiski teravavõitu munakivitee.
Miks on vaja krobelist teed meie ellu? Eks ikka selleks, et lihvida siledaks meie hingi. Jah, see teeb meile haiget, kui miski meid riivab ja kriibib. Kuid sile tee jätab meid endid krobeliseks. Seepärast viibki lai ja mugav tee, nagu ütles Jeesus, pigem hukatusse – see ei paranda meid. Just mugavuses kipub inimene hädaldama ja kaotama elu mõtet. Kitsas tee aga juhatab meid Jeesuse sõnul vaikselt maastikku läbides jumalariiki: selle käigus me muutume ise, kui peame õiget rada otsima; me eksime või kulgeme valesti, kuid Jumalat usaldades ja paludes kogeme ikka ning jälle, et oleme rohkesti hoitud.
Võiks tuua veel ühe pildi: noorena tabavad meid hingehädad, vanana ihuhädad – pärast surma võivad meile osaks saada vaimuhädad. Mis juhtub, kui inimene sureb? Koguja ütleb: „Põrm saab jälle mulda, nõnda kui ta on olnud, ja vaim läheb Jumala juurde, kes tema on andnud” (Kg 12:7). Erinevalt Kogujast me ei ohka, et kõik on tühisuste tühisus, sest Jeesuse kaudu on meil lootust saada rõivastatud kadumatusega. Seepärast võivadki hinge- ja ihuhädad, mis meid kriibivad, saada hoopis kasvatajaks ja puhastajaks, et vaim võiks takistusteta rännata Jumala juurde, kes toimetab temaga edasi.
Olgem siis hoitud! Issand kisub ka praegu nende hinge välja surmast ja jalad libedalt teelt, kes Teda usaldavad, et kõnniksime Jumala ees eluvalguses. Jumala headus ja valgus saatku meid kõigil meie radadel ja teedel!
- Üksikasjad
- Eve Kruus
„Aga meie, kes oleme tugevad, peame kandma jõuetute nõrkusi ega tohi elada enese meeleheaks. Igaüks meist olgu meelepärane ligimese heaks tema ülesehitamiseks. Kristuski ei taotlenud iseenesele meelepärast, vaid nagu on kirjutatud: „Nende teotamised, kes sind teotavad, on langenud minu peale.“ Sest mis iganes enne on kirjutatud, see on kirjutatud meile õpetuseks, et meil kannatlikkuse ja pühakirja julgustuse kaudu oleks lootust. Kannatlikkuse ja julgustuse Jumal aga andku teile, et te mõtleksite sedasama omavahel Kristuse Jeesuse eeskuju kohaselt, et te ühel meelel ja ühest suust ülistaksite Jumalat ja meie Issanda Jeesuse Kristuse Isa.“ (Rm 15:1–6)
Seoses religiooniga, usuga Jumalasse, on tänapäeva inimeste seas sageli levinud arvamus, et usk ja kirik on eeskätt nõrkade jaoks, nende jaoks, kes on eluheidikud, kes ei suuda oma eluga ise toime tulla ja kellel lisaks sellele pole ka piisavalt sõpru, kelle peale hädas ja mures loota, neilt abi ja tuge oodata. Ühe tavalise, täies jõus inimese üldine suhtumine on see, et “ma olen piisavalt tubli ja tugev, et ise oma eluga hakkama saada. Jäägu Jumal ja usk Temasse uskujatele, nõrkadele“.
Kui aga lugeda Uut Testamenti, eriti kirjade osa, ja loetu üle natuke järele mõelda, siis tuleb välja, et usk, kristlus, on hoopis väga tugevatele inimestele, vapratele inimestele. Nõrkadel tuleks sellest pigem eemale hoida. Miks nii?
Kui me hakkame vaatama, mida oodatakse neilt, kes soovivad olla Jeesuse järelkäijad, Tema jüngrid, siis mida me avastame? Me näeme, et eelkõige oodatakse neilt valmisolekut raskeimaks võitluseks – võitluseks iseendaga, oma puudustega, oma nõrkustega, oma pattudega. Lihtne on süüdistada kõigis oma hädades teisi inimesi, nende tegematajätmisi, nende kurjust. Ja lihtsama vastupanu teed inimene tavaliselt ka läheb, kui tal tekivad probleemid. Jumal aga ootab, et Tema omad Tema ette astudes tunnistaksid üles oma patud, oma tegematajätmised. Võtaksid vastutuse oma tegude ja nende tagajärgede eest enda peale, mitte ei veeretaks seda teistele. Ja mitte ainult ei möönaks oma vigu, vaid teeksid ka kõik, et neid heastada ja enam neid mitte korrata. Jumal ei oota oma järgijatelt suuri sõnu, vaid tegusid. Kes tahab maailmas midagi muuta, peab alustama iseenese muutmisest. Ainult isikliku eeskujuga, ainult oma tegudega on võimalik aidata muutuda teistelgi ja maailmas midagi paremaks muuta.
Apostel kirjutab: „Meie, kes oleme tugevad, peame kandma jõuetumate nõrkusi.“ Galaatia kirjas on ta öelnud :„Kandke üksteise koormaid, sest nõnda te täidate Kristuse seadust.“ (Gl 6,2) Lihtne on headel aegadel end tugevana ja jõulisena tundes üksi edasi tormata sihtmärgi poole. Aga võtta endale vastutus ka oma kaasinimeste tuleviku eest, aidata neil kanda nende koormaid, et nemadki võiksid kord sihile jõuda – kui paljud on valmis selleks? Seegi on üks kristlase tunnus: vastutuse võtmine endale ka teiste eest. Teiste koormale õla allapanek. Kõik see vajab jõudu – eeskätt muidugi vaimujõudu, kuid sageli ka füüsilist. Niisiis – kas usk ikka on vaid nõrkade jaoks?
Jah, tõesti, ristiinimene alandub Jumala ette, sageli põlviligi laskudes, pöördub palves Tema poole, palub Temalt jõudu ja abi. Kuid kas see on nõrkuse märk? Ükski auto ei liigu tankimiseta. Ükski inimene ei liigu söömata-joomata. Lastele on kombeks öelda: „Söö putru, siis kasvad suureks ja tugevaks.“ Jumala Sõna tundmaõppimine, sakramendid, palve – need on ristiinimese söök ja jook, mis muudavad ta tugevaks. Just need teevad ta suuteliseks kandma lisaks oma koormale teistegi koormaid. Õigel ajal ja õigest kohast õige abi palumine ja selle vastuvõtmine ei ole mitte nõrkuse, vaid tarkuse märk. Jätkugu siis meil tarkust otsida, paluda ja võtta vastu abi oma Jumalalt, et meiegi võiksime olla tugevad – tugevad Temas ja Tema armus, nõnda et meil jätkuks jõudu oma ristiinimese teed edasi käia ja teistelegi ränduritele toeks olla.
- Üksikasjad
- Jaan Tammsalu
Mis on see, mis muudab meie elu elamisväärseks, annab sellesse ilusaid värve, rõõmu, kõike seda, mis toob meie näole naeratuse ka siis, kui seda aastakümneid hiljem meenutame? Mille eest oleme tänulikud?
Äkki me leiame sellele küsimusele vastuse pühapäevaks jutluse aluseks antud kirjakohast: Jesaja 38:16–20.
Saatsime siit laupäeval üht ilusat loojat – kunstnik Leili Muugat. Ühes leeritunnis meenutas ta mulle, kuidas talle maalimist õpetanud õppejõud oli kord vaadanud seda, kuidas ta maalis, ja oli talle siis vaikselt kõrva sosistanud: „Selle anni oled sa saanud Jumalalt.“ Ja selle Jumalalt saadud anniga maalis ta imelisi ja sageli väga helgeid maale: valget valgust, pilvi, taevast, õitsvat õunapuud, lilli, lapsi ja palju muud. Looja loomingut nii kujutades muutis ta seda maailma omalt poolt väga ilusaks.
Mäletan, kuidas ta kord vana ja viletsana mulle kurtis, et ta elu on muutunud üsna halliks. Leidsin paberi ja värvilised pliiatsid ning palusin, et ta joonistaks midagi ilusat. Kui läksin talle järgmisel korral külla, kinkis ta naeratades mulle enda joonistatud imeilusad sinililled.
Ühe oma maalidest kinkis ta kord meie kirikule. See on juba aastaid olnud kiriku käärkambri seinal. „Vaikuse heli. Vestlus“. Sellel on kiriku võlvid ja nende alla tõusev sädelus. Hiljuti seletas ta mulle, et see kujutab seda, kuidas kirikusse tulnud inimeste rahutud mõtted tõusevad siin võlvide alla ja Jumal täidab siia jääja oma rahuga. Tema tuli siia ikka ja jälle seda rahu otsima.
Teine maal, mis oli tema matusepäeval ja ka pühapäeval meie kirikus altari kõrval, kannab pealkirja „Elutee“. Leili Muuga ütles, et see looklev elurada koosneb peamiselt hallikatest kildudest – nii nagu paljude inimeste elu –, kuid nende vahel on ka helgeid, valgeid, ilusaid, meenutamisväärseid hetki. Kuid on oluline, et teerada läheks ülesse, et jõuaksime Looja armastuse hõlma ja et ka hallis argipäevas tunneksime me Tema imelist ligiolu.
Arvan, et viimast korda võttis Leili Muuga pliiatsi pihku siis, kui nägi pilti Anu Raua poolt Tartu Jaani kirikusse kootud altarikattest – vanameister joonistas sealt siis maha ühe väikese lambatalle. Elul on imeline väärtus ka siis, kui tunned end viletsa ja vaevatuna, kuid tead, et sind ei ole maha jäetud, et on keegi, kes sinust ka sellisena hoolib. Ka siis, kui oled terve ja tugevana heades aegades Tema unustanud ja rohelisemat rohtu ja põnevamat elu otsides Temast päris kaugele kepsutanud ja siis äkki taibanud, kuidas sa vajad Tema halastust, andeksandi ja armastust. Ja sa imestad, et Ta ei ole löönud käega, ei ole pööranud sulle selga, vaid on sind otsinud ja sinu tagasitulekut igatsenud. Tema, kes on Hea Karjane, kannab hoolt ka oma väetite lambatallede eest.
Prohvet ütleb: „Nii jäädakse elama. Selles kõiges on mu vaimu elu!“ Millest ta räägib? Küllap valust ja vaevast, rünnakutest – elutee hallidest, tumedatest teravatest kildudest, mis teevad ka haiget. Kuid kuidas saab selles olla kellegi vaimu elu? Paljud meist teavad, et saab. Me võime kaotada tõelise elu keset kergeid aegu, milles unustame Jumala, palvetamise, tänulikkuse. Just halli taeva all, tormides, ohtudes oleme ehk hakanud hüüdma Tema poole, igatsema Tema lähedust. Oleme taibanud, et vajame väga Tema andeksandvat armu ja halastust. Vajame tõelist elu.
Elu on ELU siis, kui selles on need kolm: usk, lootus ja armastus. Või nii, nagu ütleb Lev Tolstoi: „Tunda Jumalat ja elada – see on üks ja seesama.“
Keegi on öelnud, et materiaalsete ja vaimsete väärtuste vahel on oluline vahe. Materiaalsed väärtused on alati piiratud. Tihti on nii, et kui keegi neist midagi saab, jääb keegi teine ilma. Kõigile ei jätku ja nende pärast käib pidev võitlus. Materiaalsete väärtuste pärast peetakse sõdu, hävitatakse ja varem või hiljem need kaovad. Materiaalsed väärtused on ajalikud, ajutised. Tõelised vaimsed väärtused on piiramatud. Tõeliselt kaunist, hingepuudutavat, Loojani juhatavat muusikat, kunsti, lauseid jagub väga paljudele ja hämmastavalt kaua. Laulik, kes on hetk tagasi olnud suures ahastuses, lõpmata kurb, taipab äkki: „Issand on mu karjane, mul pole millestki puudust.“ Isegi surmavarjude orus ei karda ma kurja, sest see Hea Karjane on minuga ka seal ja ma tulen Issanda kotta, kuni on päevi. Ja kui ka päevad siin lõpevad, ei lõpe elu, ei lõpe valgus, ei lõpe rõõm.
„Kuid mina ei tunne nii!“ mõtleb nüüd keegi. „Minu elutee koosneb vaid hallidest kildudest!“ lisab teine ja kahtleb, kas tema tee viib teda ülespoole. Ma tean, et ka kristlase elu võib olla kui lõputuna tunduv hall argipäev; tee, mis väsitab ja millel liikuja hinges on väga harva rõõmu. Usun, et see juhtub siis, kui Jumala Sõna ei puuduta inimest, kui need sõnad ei saa eluks, valguseks, mis juhatab ellu. Kui need on lihtsalt sõnad, jutustus kord olnust, midagi, mis ei kõneta, ei pane tahtma seda, mis on Jumala tahe. Kui armulaualeib ei saa selle vastuvõtjale Jumala ihuks ja -vein ei saa Kristuse vereks. Kui ei taipa, et see on sinu eest antud elu, sinu eest valatud veri – selgeim märk sellest, kuidas on Jumal sind ja mind armastanud. Kui see, mis meile valmistab veel rõõmu, annab meile rahulduse, tekitab hetkelise heaolutunde, viib meid Jumalast – Elu Allikast – kaugemale, siis pole mõtet imestada, et meie elus pole peagi enam elu, et me ei leia enam tõelist rõõmu.
Kuulsin Kose kiriklas kummalist lugu isast, kes igal vabal hetkel oli istunud arvutis. Ühel päeval kuuleb ta, kuidas ta poeg ütleb talle: „Tere, isa!“ Isa tõstab silmad ekraanilt poja poole ja küsib: „Ja kus sina siis vahepeal olnud oled?“ Poeg vastab vaikselt: „Olin sõjaväes.“
Kuulen pidevalt lugusid noortest, kes ehitavad pangalaenuga valmis ühise ilusa kodu ja kui see kodu on täidetud ilusate asjadega ja peaks algama ilus ühine elu selles ilusas kodus, minnakse lahku, sest pikki päevi ja takkaotsa öidki pangalaenu maksmiseks raha teenides on jäädud nii võõraiks, et ei ole enam midagi, mis neid kahte seal ilusas kodus ühendaks. Elutu elu.
Elu muutub tõeliseks, kui usk Jumalasse saab meie elu vundamendiks – vundamendiks, mis kannab. Kui usk, religioon on vaid elu ilustus, siis pole vaja imestada, et käid küll kirikus, loed vahel ka Piiblit ja teed mõne palvegi, kuid elu on elutu. Ükski ilustus ei kanna. Vundament kannab.
Tulen tagasi ühe oma vana mõtte juurde. Religioon on liim. Kuid küllap oleme kuulnud, et on ka neid, kes kasutavad liimi selleks, et saada kaifi – hetkelist imelikku, reaalsusest põgeneda aitavat, halba unustada aitavat naudingut. Liiminuusutajad. Aga liim ei ole mõeldud nuusutamiseks. Liim on selleks, et sellega katkiläinut terveks teha, et kokku liimida seda väärtuslikku, mis on kildudeks läinud: meis, meie hinges, meie suhetes, meie perekonnas, klassis, töökollektiivis, meie ühiskonnas, maailmas.
Jeesuse kannatustes ja surmas on elu. Ta suri täiesti isetult, et meid päästa meie isekusest; päästa sellest, mis lammutab olulist, muudab terviku kildudeks. Katkist ei saa nuusutades terveks. Katkine tuleb kokku liimida. Ma tean nii mõndagi sellest, kuidas suhted purunevad. Tavaliselt tasapisi, esialgu üsna märkamatult kasvatakse lahku, hakatakse ajama oma olulisi asju – loobudes sellest, mis hoiaks koos, mis ühendab. Aeg-ajalt käiakse ehk isegi kirikus – liimi nuusutamas –, kuid ei lasta liimil teha seda, mis on selle mõte – ühendada, terveks teha, eraldi kukkunud killud kokku liimida ...
Suur kibedus muutub rahuks ja vaimuelu algab seal, kus süütundest lõhestatud hingega inimene võtab usus vastu selle imelise sõnumi, et tema patt on talle andeks antud. Nii, nagu ütles prohvet: „Issand, nõndamoodi jäädakse elama ja selles kõiges on mu vaimu elu: sina teed mind terveks ja hoiad mind elus. Vaata, mu suur kibedus muutus rahuks: sina kiindusid mu hinge hukatuse augus, sest sa heitsid kõik mu patud oma selja taha.“
Kuid mis on tundemärk, et see on juhtunud? Tänulikkus ja rõõm. Need on elusama ELU selged tunnused. Ka igatsus tulla Jumala kotta, et siin koos teistega tänada oma Jumalat. Prohvet ütles: „Elav, ainult elav kiidab sind, nõnda nagu minagi teen täna: isa kuulutab lastele sinu ustavust. Issand oli valmis mind päästma, seepärast mängigem mu keelpillidel kõik oma elupäevad Issanda kojas!“
Franz Schubertil on laul ühest vanast mehest, kes võrdleb end eluhoonega ja ütleb, et kuigi lumi on matnud katuseharja ja ta juuksed on nüüd hallid, on ta elutoas jäänud kõik päikesepaisteliselt kevadiseks. Soovin täna, enne paljude koolide algust meile kõigile seda, et meil oleks tarkust elada nii, et meie elutoas – meie hinges – oleks pidevalt päikesepaistet, kevadet, rõõmu, rahu, tänulikkust ja meil oleks tarkust kuulutada oma järeltulevatele põlvedele Jumala ustavust.
- Üksikasjad
- Toomas Paul
Möödunud pühapäeva jutluse tekstis vastandatakse annid Jumalale ja inimeste kiiduväärne käitumine. Prohvet väidab, et Jumalale ei meeldi põletusohvrid aastaste mullikatega, tuhanded jäärad ega kümned tuhanded õlijõed. Jumal tahab hoopis, et inimene teeks, mis on õige, armastaks headust ning oleks alandlik (Mi 6:6-8). Sellega harmoneerub evangeeliumi näitejutustus, kus preester ja leviit ruttavad teeröövlite kätte langenust mööda oma töökohuseid täitma, kuid samaarlane, kes pole juudi meelest õiget uskugi, halastab läbipekstu peale ning osutub seetõttu ta ligimeseks (Lk 10:30-37).
Kui prohvet Miika oma hoiatuskõne pidas, oli see uus ja ootamatu. Selles heideti suur osa Moosese seadusest tarbetu ning otse väärana kõrvale. Meie jaoks on see tuttav ja endastmõistetav. Tarbetut Jeruusalemma templitki ei ole ammu enam. Meie teame: „Jumal, kes on teinud maailma ja kõik, mis siin sees, kes taeva ja maa Issandana ei ela templites, mis on kätega tehtud ega lase ennast ka inimkätega teenida, otsekui oleks Tal midagi vaja, kuna Tema ise annab kõikidele elu ja õhu ja kõik“ (Ap 17:24j). Jumalale ei ole inimesel vaja ega võimalik midagi anda.
Ainus, mida Jumal soovib, on inimeste omavaheline armastus. Nagu ütleb pühapäeva juhtsalm: „Kristus ütles: „Mida te iganes olete teinud kellele tahes mu kõige pisematest vendadest, seda te olete teinud mulle.““ (Mt 25:40). Viimsel kohtupäeval ei küsita kellegi usu või uskmatuse järele, vaid üksnes halastustegude järele. Kuningriiki, mis neile on valmistatud maailma rajamisest peale, pääsevad vaid need, kes on Issandat teeninud ilma seda ise teadmata näljasena ja janusena, kodutuna, alasti või haigena või vangis (Mt 25:35-40).
Kord oli uudne, et Jumal laseb prohvetil anda teada: „Sest ustavus/halastus on see, mida ma tahan, mitte ohver; Jumala tundmine on enam kui põletusohvrid“ (Ho 6:6; Mt 9:13). Kuid kristluse ning sellest välja kasvanud humanismi jaoks on see endastmõistetav, otse ainuvõimalik.
„Hingamispäev on seatud inimese jaoks, ei mitte inimene hingamispäeva jaoks“ (Mk 3:27). Jah, aga kui inimene võtab seda nii, et hingamispäeva pidamist pole Jumalale tarvis, kas siis võib enda tööga ära tappa?
Kui misjonärid läksid eskimote juurde, ei saanud nad rääkida, et põrgus on palav. See oleks olnud liiga ahvatlev. Nad pidid teispool polaarjoont oma kuulutust kohandama.
Praegu on käimas Lääne maailma vabanemine lummusest (pr e désenchantement du monde) ja sotsioloogid ütlevad, et ristiusk on religioonist väljumise religioon (pr la religion de la sortie de la religion). Kui vaadata paari viimase sajandi arengutele, tuleb tunnistada, et selline järeldus on õigustatud.
Võib-olla peaks praegust tausta – et heaoluriigis kantakse kõigi eest hoolt ning kodanike ülim kohus on üksteise sallimine – arvestama ning prohveti kombel hoopis kuulutama, et ilma transtsendentse dimensioonita kirik ei ole jätkusuutlik?
- Üksikasjad
- Arne Hiob
Rudjutud pilliroogu ei murra ta katki ja hõõguvat tahti ei kustuta ta ära. (Jesaja 42:3)
Need sõnad meenutavad mulle, kuidas astusin kord kirikuraamatukogu pimedasse hoidlasse ja avasin gooti kirjas raamatu. Silme ette sattusid ühe vana kirikuisa read, mis edastasid juba 2. sajandil esinenud kahtlusi. Kuidas saab Vana Testamendi Jumal olla tõeline Jumal, kui Ta on ka kurjust täis maailma loojaks? Sama küsimus on kõlanud teisiti sõnastatult läbi aegade. Kuidas lubab Jumal nii palju kurja ja kannatusi?
See küsimus on silmapaistev vähemalt kahel põhjusel.
Esiteks näitab see selle väite paikapidamatust, et kõik maailmas muutub. Ei muutu. Vähemalt küsimus, miks Jumal, kes peaks olema hea, lubab vohada kurjal, ei ole muutunud. Vastupidi, mõistmatus Jumala suhtes paistab olevat muutumatult minevikku kinni jäänud.
Teiseks aga äratab see vastuküsimuse: kas saab sellistel kahtlustel Jumala suhtes olla mingit tõelist jõudu, kui need ei ole suutnud midagi kummutada? Pole ju seetõttu usk Piibli Jumalasse vähenenud. Vastupidi, alates 2. sajandist on kristlus levinud suurimaks usundiks. Ja juutluski on endiselt elujõus.
Võime küsida pigem teisiti: miks on Jumal inimestele, kes on usust kaugenenud, kuid tagasi pöörduvad, jätkuvalt armuline? Seda ju ütleb tänane sõna: „Rudjutud pilliroogu ei murra ta katki ja hõõguvat tahti ei kustuta ta ära!“ Vastus on: sest Jumal on tõesti väga hea. Kus vähegi midagi päästa annab, seal teeb Ta seda kindlasti! Jumal võib inimesi proovile panna, kuid Ta ei murra kedagi. Ta võib jääda varjatuks, kuid ei kustuta ususädet.
Miks Jumal lubab kurja? Sest Ta tahab meid näha sellistena, nagu inimesed peavad olema, kui nad on inimesed – vabade isikutena. Me ei oleks seda, vaid paljad rikkiläinud automaadid, kui Jumal iga rikke puhul hakkaks mehaanikuna sekkuma. Jumal on jätnud maailmaprotsessi suurelt osalt vabaks, et saavutada teatud tulemust – sekkudes läheks kõik nurja. Kuid Tema abi õpime mõistma Jeesusega seotud imeliste sündmuste läbi, kus Jumal sai lõplikult ilmsiks oma väes. Ükski kannatus ega rist ei ole seega lootusetu.
Olgem siis julged ja ärgem kartkem! Jumal ei murra murduvat ega kustuta kustuvat. Ta tahab meid püsti tõsta ja uuesti tuliseks puhuda. Paljugi võib vahel olla viltu – kõik pole kaugeltki kadunud. Saatku meid Jumala õnnistus!
- Üksikasjad
- Eve Kruus
Katsuge iseendid läbi, kas te olete usus. Uurige iseendid! (2Kr 13:5)
Küllap on meil kõigil olemas selline kogemus, et kui mingi koht meie kehal saab haiget, kui me näiteks põlve vastu teravat nurka ära lööme, siis esimene asi, mida me teeme, ise sellele mõtlemata, seda teadlikult planeerimata, on see, et me haarame valusaanud kohast kinni, me katsume seda, puudutame. Me tahame justkui veenduda, et oleme ellu jäänud, ja avastada need vigastused, muhud ja mõlgid, mis kukkumise tagajärjel on tekkinud. Huvitaval kombel areneb see instinktiivne liigutus välja just inimese vanemaks saades – väikelaps reeglina nii ei toimi. Tema hakkab valu tundes lihtsalt nutma ja näitab kohta, kust valutab, alles siis, kui temalt seda küsida. Ehk on see valutava koha puudutamine täiskasvanute puhul meenutus lapsepõlvest, mil ema tegi valutavale kohale pai, puhus peale ja siis tundus, et valu läkski minema?
Elu on üldse üks ohtlik ja tervisele kahjulik protsess ning selle käigus saame me pidevalt mükse ja vopse, saame haiget – ja seda mitte ainult füüsiliselt. Meie ihust sagedamini saab haiget, tunneb valu meie hing. Kui apostel soovitab meil ennast läbi katsuda, siis ei soovita ta katsuda mitte seda, kas meie ihu on veel terve, vaid katsuda läbi oma vaim ja hing – kontrollida, kas need on terved.
Inimese hing, tema vaim on terved siis, kui inimese elu on lahutamatus seoses oma Looja, Jumalaga, kui tema elu juhatab Jumala Püha Vaim – teiste sõnadega kui inimene on usus. Usus olek peaks inimese jaoks, kes nimetab end ristiinimeseks, olema nii normaalne, et me isegi ei mõtle sellele, ei märka seda: nagu me ei märka näiteks õhku, et see on meie ümber. Kui õhk kaoks, märkaksime seda kohe, sest õhuta ei saaks me elada. Usu kadumine, erinevalt õhu kadumisest, võib aga mõnikord märkamata jääda nagu raske haigus, mis inimese organismi vaikselt seestpoolt närib ja hävitab, nii et inimene ise seda alguses tähelegi ei pane. Kui inimene hakkab end lõpuks ebamugavalt tundma, valu tundma, haigust märkab, võib olla juba liiga hilja, et haigusele vastu saada.
Kui inimene lõpuks märkab, et ta on oma Loojast eemaldunud – ükskõik siis, mis põhjusel –, võib olla väga raske, mõnikord võimatugi tagasi pöörduda. Apostel õhutab meid ikka ja jälle kontrollima, kas me oleme usus või on meis vaikselt ja salakavalalt hakanud juuri ajama kurjuse ja patu vägi, mis püüab meid meie Loojast lahutada. Kuidas aga kontrollida, kuidas ennast läbi katsuda, et kindlaks teha, kas Jumala Vaim ikka veel elab meis? Kuidas kontrollida, kas me elame veel usus?
Mõelgem, millist osa Jumal meie elus omab ja kas tal üldse on meie elus ka praktilist tähendust. Ehk oleme Ta asetanud suveniiri, ilusa sümboli staatusesse, millelt aeg-ajalt tolmu pühime ja vahetevahel imetleme, et Ta taas kõrvale panna ja järgmise nostalgiahooni unustada? Millal me pöördusime viimati palves Jumala poole? Millal lubasime ja palusime viimati Temal oma ellu sekkuda, seda juhtida? Kas oleme raskustesse sattudes usaldanud oma Taevast Isa, Tema kõigeväelisust, halastust ja armu, nõnda et oleme oma mured ja probleemid, ka eksimused ja patud toonud palves Tema ette ja palunud Temalt abi lahenduse leidmiseks? Või oleme lootnud vaid iseenese ja oma sõprade jõule ning tarkusele ja kandnud Jumala ette uhkusega vaid selle, mis me oma jõuga oleme saavutanud? Kas oleme tänulikud Jumalale ja Tema armule? Kas oskame näha, et kõik hea, mis meil on, kõik meie saavutused on vaid Jumala armust, või imetleme iseennast, täname omaenese jõudu, tarkust ja head õnne?
Kui nendele küsimustele mõtlemine meis ebamugavust ja valu tekitab, siis on see meie jaoks ohusignaal. Siis on meil ülim aeg astuda Jumala ette palvega, et Tema ise kõrvaldaks meie seest valu, et Ta eemaldaks meist selle, mis meid Temast lahutada püüab, meie tegemise ja tegematajätmise patud, aga eelkõige meie upsakuse patu.
Võtkem siis alanud nädalal aega enese jaoks, enese läbikatsumiseks. Võtkem aega enese jaoks, et võiksime olla usus, võiksime olla vaimulikult terved.
- Üksikasjad
- Jaan Tammsalu
Alanud nädala juhtsõnaks on soosinguajad. Kutsun sind, hea lugeja, mõtlema kirjakohale, mis on Luuka evangeeliumis.
Ja kui Jeesus lähedale jõudis, nuttis ta linna nähes tema pärast: „Kui ka sina sel päeval ära tunneksid, mis sinu rahuks on vaja! Ent nüüd on see sinu silmade eest peidus.“ (Lk 19:41–42)
„Ei taha mina tagasi ei tea mis kuldseid aegu. Ma tahan olla õnnelik siinsamas ja just praegu.“ Nii on kirjutanud Hando Runnel. Küllap on mõistlik jätta mineviku ilusa ja oleviku vähem ilusa võrdlemine. Nii nagu me ei peaks enda võimalusi võrdlema meist rikkamate ja pidevalt vabaduses elanud rahvaste omadega. Peaks hoopis hakkama elama olevikus omaenese elu, sest kui me ei jõua olevikku, võime me olla nagu olematute Pokemonide otsijad, kes astuvad oma olematus maailmas rännates reaalsete autode ette ja kukuvad üle reaalsete piirete reaalsele maale ja saavad reaalselt haiget.
Jeesus nägi ja nuttis. Ta nägi, et paljud ei näe. Ta taipas, et paljud ei taipa. Tema nägi ja taipas. Igal teol on tagajärg ja tagajärjed on ka tegematajätmistel. Me ei imesta, et meie arvel ei ole midagi, kui me oleme sealt vaid võtnud ja pole midagi selleks teinud, et keegi teine tahaks sinna midagi panna. Miks me imestame, kui tunneme, et see, kellega oli kord hämmastavalt palju armastust, vaatab meile hallkurbade silmadega otsa? Peaksime ehk imestama, et ta üldse veel meie poole vaatab, sest pole omalt poolt enam ammu midagi teinud selleks, et armastus võiks jääda. Me ei imesta, kui sügisel pole peenralt midagi head võtta, kui me kevadel sinna midagi ei pannud ega kulutanud ka rohimise peale oma aega.
Minu ametiristile lasi selle kinkija, hea sõber Mårten Andersson graveerida frantsiskaanide tervituse „Pax et bonum!“, „Rahu ja headust!“. Jeesus nutab linna pärast, millest vaid 40 aastat hiljem jääb järele vaid üks Nutumüür. Ta ütleb: „Kui ka sina sel päeval ära tunneksid, mis sinu rahuks on vaja!“
Jeruusalemma sisenedes Ta nuttis. Ta nägi ette seda, kuidas selle linna elanikud Ta hülgavad, kuidas rahvahulgad valivad Pilatuse poolt rahvale pakutud valikul vabaduse röövlile ja hüüavad valitsejale, et ta laseks Jumala Poja risti lüüa. Ta nuttis nende valikute pärast.
Millised on meie valikud? Mõtleme oma sõnadele ja vaikimistele, tegudele ja tegematajätmistele, lahkusele ja kitsidusele, hoolimisele ja hoolimatusele. Kas me näeme kedagi nutmas? Oleks hea, kui näeksime. Oleks hea, kui meie silmad avaneksid ja me nutaksime ka ise selle nutja ees seistes ja paluksime Temalt rahu. Veel on see võimalik.
Aga linnana, rahvana? Euroopa Liidu vähim religioosse rahvana? Rahvana, kellest suurem osa on lõiganud end lahti oma esivanemate usulistelt juurtelt ja asendanud selle erinevatest usunditest ja vaimsetest teooriatest kokku segatud kokteilidega ... Mis saab sellest juurteta rahvast, kes peab ennast oma naabritest paremaks ja näitab hädasolijatele ust?
Me ei tea. Saame vaid paluda, et Jumal halastaks meie peale ega lööks käega. Saame muutuda, paluda ka nende eest, kes ise ei oska.
Evangeeliumid kõnelevad ainult kahel korral Jeesuse nutmisest: siis, kui ta viimast korda sisenes Jeruusalemma ja nuttis seal elavate inimeste pärast, ja ka siis, kui ta seisis oma külalislahke sõbra Laatsaruse hauakambri ees. Ta nuttis ja siis tõi Ta oma sõbra tagasi ellu.
Palugem, et meiegi võiksime olla Tema sõbrad. Palugem, et selleks võiks saada ka meie rahvas.
PALVE: Issand, me täname Sind, et Sind liigutab pisarateni see, kuidas me elame ja kuhu me oleme teel. Me palume Sind oma linna ja kogu meie maa pärast – ole meile armuline. Ole meiega kannatlik. Aita meid muutuda!
Issand, kui Sa nutad meie pärast, siis aita meid, et meiegi võiksime nutta oma patu pärast, nii et võiksime saada nendeks, kellele Sina tahad kinkida elu.